L’evolució del paisatge en les hortes valencianes i les estratègies productives subjacents (segles xvi-xix) - Tomàs Peris Albentosa (Cuadernos de Geografía de la Universitat de València)
El paisatge de les hortes evolucionà força durant l’Antic Règim. De bon començament, la superfície regada augmentà considerablement de resultes d’ampliar vells sistemes hidràulics medievals –donant com resultat hortes més compactes– i crear-se’n de nous. El canvi més remarcable fou, però, la intensificació agrícola aconseguida amb la difusió de conreus ja coneguts en època medieval (entre els quals sobresurten la morera i l’arròs) o arribats d’Amèrica, com dacsa i fesols. Es configurà així un nou paisatge de vol i sòl, que combinava un arbrat de moreres i fruiters espars o alineats en els llindes dels camps amb diverses sembradures, entre les quals els cereals –blat, dacsa i arròs– sempre mantingueren un paper hegemònic que no seria assenyat interpretar com símptoma d’endarreriment.