Голоси пам’яті жінок-авторок: наратив травматичного минулого в українській літературі на зламі ХХ–ХХІ століть - Софія Варецька; Ольга Гречешнюк (Pitannâ Lìteraturoznavstva)
Досліджено репрезентацію травматичного минулого в німецькій та українській літературах. Висвітлено роль досліджень «культури спогадів» та їхній вплив на процес «подолання минулого» в політичному та культурному житті українського народу. Продемонстровано особливості осмислення травм минулого у німецькомовному суспільстві й виокремлено його ключові ознаки. Визначено, що значна кількість романів сучасної німецької літератури присвячена злочинам нацистського режиму, їхньому впливу на німецьке суспільство й ідентичність, а у літературно-критичних статтях досліджується індивідуальна та колективна пам’ять, проблема провини та труднощі літературного осмислення невимовного. Покликаючись на сучасні напрацювання вітчизняних учених (Т. Гундорової, Я. Поліщука, М. Рябчука, О. Пухонської, М. Барабаш, Л. Лавринович, О. Яворської, Р. Голика, Х. Рутар та ін), проаналізовано українську літературу як простір, де проявляється постколоніальний дискурс, а літературні тексти – як важливий інструмент відображення та передачі історичних подій, особистих і колективних спогадів. На основі аналізу романів В. Амеліної «Дім для дома», О. Забужко «Музей покинутих секретів», С. Андрухович «Амадока» продемонстровано, як травматичне минуле України відображається в індивідуальних та колективних долях. Виявлено, що опрацювання таких трагедій, як Голодомор, сталінські репресії, депортації та війни, важливе для формування національної ідентичності. Це не прості історії українських сімей, а серйозні опрацювання авторами проблеми пам’яті. Ці твори є важливим внеском у сучасну українську літературу, а тому запропонована тема становить актуальний дослідницький матеріал. Застосовано культурно-історичний та порівняльний методи.