Postkolonijalni angolski roman: Luanda, Lisboa, Paraíso - Helena Glavaš ([sic])
Krah europskih prekomorskih carstava, a s njime ujedno i procesi dekolonizacije, koji su često bili vođeni oružanim sukobima i pobunama, donosio je u Europu tijekom 60-ih, 70-ih i 80-ih godina prošlog stoljeća, kako navodi Calafate de Ribeiro (1), važne tokove stanovništva: povratnike, bivše borce kolonijalnih ratova, bivše kolonizatore, bivše kolonizirane, izbjeglice iz građanskih ratova te imigrante.Knjiga Djaimilie Pereire de Almeide, Luanda, Lisboa, Paraíso (2018.), osvojila je nagradu Oceanos 2019., a njome se u Portugalu reafirmira, prema Margaridi Calafate de Ribeiro (1), književna linija europskog dometa, nasljednik identiteta kolonijalnih procesa – afropean u anglosaksonskoj verziji ovog nasljeđa – ili afropolitan u francuskoj verziji, koji svoj kontinuitet traži u Europi današnjice. Luanda, Lisboa, Paraíso (2018.) opisuje putovanje Angolca Cartole de Souse i njegova sina Aquilesa iz Luande u postkolonijalni Lisabon 80-ih godina kako bi sina podvrgnuli liječenjima zbog njegove defektne pete. Nakon neovisnosti kolonija portugalska metropola prima afričke imigrante u perifernim četvrtima, od kojih Paraíso, posljednji toponim u naslovu, u isto vrijeme predstavlja „i stvarnost i metaforu” (Calafate de Ribeiro 2). Naime, u romanu Luanda, Lisboa, Paraíso (2018.) Paraíso, čije je ime, ironično, u suprotnosti s nejednakostima i bijedom koje karakteriziraju ovo mjesto, periferija je koja prikazuje tisuće afričkih podanika, nasljednika kolonijalnih procesa, koji poput Cartole marširaju naslijepo u Metropolu koja ih marginalizira. Putovanje pokreće niz snova, od rješavanja zdravstvenog problema Cartolina sina pa sve do iluzije da će pronaći Lisabon u kojem će ga dočekati poput Portugalca; no u Portugalu ga nije čekalo ništa. Cartola se osjećao izgubljeno, Metropola nije bila onakva kakvom ju je zamišljao: „Sletio je u Lisabon, međutim, grad nije bio onakav kakav je planirao. Ništa nije bilo blizu ničemu niti je bilo tako impozantno kao na razglednicama iz prošlosti” (Almeida 37). Kao i mnogi od onih koji su iz bivših portugalskih kolonija došli iz zdravstvenih razloga, otac i sin vjerovali su da će to biti privremeni izlet i da će biti primljeni kao pravi portugalski državljani. Međutim, u glavnom gradu na vlastitoj koži doživljavaju predrasudu da su imigranti iz bivše kolonije, dok im je povratak u Angolu sve udaljeniji. U Luandi ostala je nepomična majka Glória, povjerena na brigu Justini, kćeri bračnog para.