Paul-Bădescu, Cezar - Mihai Iovănel (Revista de Istorie și Teorie Literară)
Cele două cărți ale lui P.-B., Tinereţile lui Daniel Abagiu și Luminiţa, mon amour (2006), conțin unul dintre cele mai radicale experimente făcute în literatura română pe seama raportului dintre ficțiune și realitate. Autoficțiuni în linia franțuzească a conceptului, textele împing la limită identificarea dintre autorul concret, narator și personaj. În Tinereţile…, această negociere este mai acut complicată decât „banala” narațiune homodiegetică din Luminița…: povestirile avându-l ca personaj pe Dănuț, relatate la o persoană a treia delectabil de fals ingenuă, sunt încadrate de secvențe explicativ-eseistice, mai mult sau mai puțin divagante, al căror narator își declară identitatea cu autorul de pe copertă și cu personajul Dănuț (de altfel, un fragment a apărut anterior ca eseu nonficțional în „Dilema veche”).